.
. . . . . . . . . .
Maestral...
Jutros sam se probudila maestralno. Maestral je odnio fen. „Fen care“, čuveni Sarajlija Ibro brico i ovdje u Komiži mi je pao na pamet. Bolje on nego grana stabla. Koda nas mora stradati auto, kamper ostati bez glave da bi netko odgovoran za šumu, održavanje šumskog blaga bio prozvan zbog zanemarivanja preventivnog održavanja. Kad neku neopreznu vozačicu na auto cesti pogodi u glavu poklopac šahta onda se tek utvrdi kako nitko ne vrši pregled ceste. Odgovorni odu trasom, gledaju lijevo – desno, na marendu na neku stajanku, ali kolovoz i branike zanemare.Takvi smo mi, zamantani kada je fen, topli vjetar prisutan.
Jedan radi pet nadgleda. I onda ne daj ceste u koncesiju...I plaže...
Nema đabe. Nema nako. Ima sve s razlogom i sa cijenom. Pa kad stablo padne na auto, šaht na glavu onda se krivac zna.
A, ne kao do sada. Viša sila.
Sila me zna potjerati. Blog rasteretiti. Dok tako sjedim ne onako, sjetim se kako ljeto radi. Jedni gosti dolaze, drugi odlaze. I sretnu se neki dragi ljudi koje godinama nisam vidjela. U trafici na rivi sretnem profesora. Godine čine, ali valjda sam ostavila neki dojam, znao mi je nadimak.
- Pa šta ima profesore? - Evo, došao sam kupiti knjigu „Zdravo življenje“.
- A, ti? Što ima? - Na burzi sam već treću godinu. Nema posla. Jest, jest, dobro je. Važno je da se radi. Kad dođeš u mirovinu nikomu ne trebaš.
Vala profesore imaš pravo. I Sveki mi ima pravo kada kaže da mokru kosu osušim fenom prije nego odem vanka na maestral.
Maestral piči...
Vrijeme, vreme, vrime je vjetrovito. Samo rijetki znaju jedriti. I pišati...
|