Već se prilično iskristaliziralo da su mi osobno najbliži književnici od onih kojima sam se ozbiljno bavio Heinrich Böll i Albert Camus, prihvatio sam ih na prvu. Tek tada sam se počeo zanimati za njihove životopise i sličnosti, obojica su bili okarakterizirani kao angažirani, ja bih dodao suptilno angažirani književnici. Čak u svojoj radikalno lijevoj fazi, kad sam jedno kratko vrijeme simpatizirao talijansku i njemačku gradsku gerilu, te uživao blagodati stipendije staljinističke DDR, Böll mi je bio bliži od Grassa, a Camus od Sartrea iako su potonja dvojica bili na neki način gurui krajnje ljevice i u svakom slučaju bliži marksističkom svjetonazoru. Obojica su, kasnije sam to otkrio, bili strastveni pušači, a nisu bili neskloni ni dobroj kapljici.
Njima sam se s guštom bavio, kao i Thomasom Mannom, odnosno dnevnicima i pismima tog velikog pisca koji su mi pomogli da shvatim suludost nacističkog režima, na dnevnicima sam i diplomirao kod Mire Đorđević, sigurno jedne od najznačajnijih živih germanistica u Europi. Njegov stil nepretencioznog bilježenja sitnica svakodnevnog življenja pokušao sam naravno znatno neuspješnije prenijeti u ranoj fazi svog bloganja.
Sad nešto o temi kojom se uspješnije bavi Dave Gindo, iskrenosti najprije prema sebi samom pri bloganju.
Naravno da sam za razliku od dvojice prvospomenutih koje sam čitao polako i temeljito gutao npr. Bukowskog. Čitao sam u slobodno vrijeme nakon studija jako puno toga za relaksaciju nakon radnog vremena, i tu su u romanima među temama morale biti seks, ljubav, poročnost i autsajderstvo glavnih junaka, krimići me nisu nikad zanimali, kao ni jeftine istine, mudrost sam prihvaćao samo upakiranu kod Hessea ili Nietzscheovog Zarathustre, i tu sam rano bio emancipiran, itekako sam čitao i Ericu Jong te Anais Nin npr., te romansirane životne priče poput one Christiane F. i djece s kolodvora Zoo na kojem sam u mlađim danima sa smiješnim zanimanjem boravio, kao da će mi se otvoriti neka od priča, no sve je tamo zaudaralo drukčije, mračno i mutno poput mojih fotki..