krenule su razglednice
Puuuno, puuuno godina habala se izreka; poslovica; prigodnica koja glasi: «Za sto godina ni kosti, ni mesa, ni poštenoga glasa da smo nekada živjeli». Onda su Japanci otkrili da zbog svih otrova u hrani dobivamo na dar blokiranje nekih ćelija. Tako četrdeset posto sporije starimo nego naši preci i zato ja sa četrdeset i nešto godina sebe doživljavam kao nešto starijeg omladinca. Ukoliko se kod brijanja previše ne kreveljim, slika nije ni tako loša; što se tiče krvne slike o tome pojma nemam. Znam samo da su sve moje bolesti uvijek bile na financijskoj osnovi. Meni, zapravo, i ne treba doktor, nego prvo jedna dobra država, zatim jedna solventna banka, a na meni je da učinim sve da se svidim direktoru banke i – lova do krova.
Ako se produljio čovjekov život. Onda se mora mijenjati i ona poslovica od sto godina. I baš danas u moje tiho susjedstvo došao je mladi momak, vjerojatno sa glumačke akademije. Promovira i prodaje posuđe poznate marke «Feller». Garancija je sto i pedeset godina. Sve se poklapa s japanskim proračunima; oni su glavni što se tiče mikro čipova, lubenica i harakirija, pa ne vidim razloga zašto sumnjati. Mi neupućeni zijevali smo kao somovi. Od sada: zdrava hrana, ušteda na masti, ulju, vremenu... Spominju se sve strašne legure: čelik, krom, vanadijum, krom nikal, platina, zlato. Eto, zakucala Europa i na naša vrata i nema više, majci, da se zapjeva: «Oj, Staljine, ruski sine» ili pak «Drug do druga – zadruga». Sada lijepo uzmeš deset elemenata, složiš jedno u drugo, naslažeš sve sa svačim i dok se ti, recimo, istuširaš, iskuha se «paello Valencija», onda odeš na posao, ali ne da samoupravljaš, već da te eksploatiraju kao što je i red. Kad dođeš doma njupneš ono što je skuhano, još toplo i svježe. Zato navali, nacijo, na pistacio marke «Feller».
Post je objavljen 08.11.2005. u 00:30 sati.