Kakva su to vremena bila... Pušio sam ko Smuk. Pušio sam doma, pušio u firmi, pušio u gostima, pušio u kafićima. Da mi je bilo vidjet da mi netko kaže «Nemožeš pušit kod mene». Stari moj, bili smo frendovi ali ako ti tako misliš, onda se vidimo u nekom drugom životu.. Pa neće mi valjda netko govoriti gdje, kako i kada ću ja pušiti!!!
A sad...
Perem robu nakon svakog radnog dana.. Svaki trenutak na poslu ja sam na rubu da sve oko sebe pošaljem u rodni kraj kad mogu pušit kraj mene i nije ih briga dal to meni smeta ili ne..
Ja ne razumijem te bezobzirnike na svakom koraku..
Halo ljudi, pa
DAJTE mi malo zraka..
DAJTE bar jedan dan odmora mojoj vešmašini..
DAJTE priliku mom nerođenom djetetu da diše..
Smrt pušenju (dok opet ne počnem)!!!